- Herr Davies? - Kall meg John.
Du fant fram?
Ja, jeg pleide å besøke Saundersville som barn.
Jeg kjenner til området.
Jeg hadde tenkt å vise deg huset og sørge for at du finner deg til rette.
Flott, takk.
- Ser enda bedre ut enn på bildet. - Det er et herlig hus.
Bygd på 1800-tallet. Et av de beste husene som er igjen fra den tiden.
Ser flott ut.
Dette er kjøkkenet. Ganske selvforklarende.
En rommelig ovn der borte, perfekt til å lage en familiemiddag på.
- Får du selskap av familien her? - Nei, bare jeg.
Mye plass i dette huset for bare en person.
Jeg jobber på et nytt skriveprosjekt så det er plass jeg er ute etter.
- Jaså? Skriver du en bok? - Nei, en film. Jeg er manusforfatter.
- Jaså? Har du skrevet noe jeg har sett? - Kommer an på. Liker du skrekkfilmer?
Nei, blodet og volden er ikke min greie.
Jeg skriver skrekkfilmer, og de passer vel ikke alle?
Her er stuen. Flott peis.
Du kan kjøpe ved i byen like ved.
Er du utendørstypen så fins det trær i hagen og en øks i skjulet.
Bra.
Du har to bad og fem soverom på denne etasjen, så du kan velge fritt.
Alle senger har rent sengetøy og det fins ekstra i lintøyskapet der nede.
Nå må jeg forklare noe som er, vel... litt uvanlig.
Hva er det?
Selv om det sto to etasjer i annonsen, så fins det en tredje.
Det er ikke som en hel etasje, mer et loft.
Det lyder ikke så uvanlig.
Det uvanlige er at det bor en leieboer i tredje etasje.
- Det sto ikke i annonsen? - Unnskyld, men det skremmer bort mange.
Jeg forstår hvorfor, fru Connelly. Jeg håpte å ha stedet for meg selv.
Det vil virke sånn. Leieboeren er en gammel blind kvinne. Agnes.
Du vil ikke merke henne. Hun forlater ikke rommet.
Jeg skal være ærlig, fru Connelly, du burde nevnt dette i annonsen.
Jeg mener... Nei, hør på meg.
Leier jeg et sted tror jeg vel ikke at jeg skal dele det med en fremmed?
Unnskyld. Men jeg kan forsikre deg at Agnes ikke vil være til bry.
Hun lager knapt en lyd. Du har sett hvor stort stedet er.
Du får to veldig store etasjer helt for deg selv.
Burde vi ikke gå opp så jeg får presentere meg?
Jeg tror ikke hun åpner døren. Hun vil være i fred.
- Har hun det bra? - Ja. Du kan se henne utenfra.
Hun sitter i gyngestolen sin og ser ut gjennom vinduet.
- Du sa at hun var blind. - Det er hun.
Hun har ikke vært blind hele livet. Hun satt ved vinduet da hun kunne se.
- Gamle vaner er vonde å vende. - De er vel det, fru Connelly.
- Skal vi gå ned? - Ja, selvsagt.
- Du får det bra. - Ja.
Ok. Her er nøklene til hovedinngangen, bakdøren-
- og til skjulet i bakhagen. Du har vel nummeret mitt?
- Ring om det er noe du trenger. - Ja, jeg klarer meg sikkert bra.
Legg nøklene under blomsterpotten når du drar, så henter jeg dem.
- Det skal jeg. - Ok.
Så...
...vi er tre her, fru Connelly.
Funnet
- Hallo? - Skitt!
Unnskyld, jeg mente ikke å skremme deg.
Det gjør ingenting. Jeg visste ikke at noen hadde flyttet inn.
Det er ikke permanent. Det er bare for ferie.
Så hyggelig.
- Skal du lage en pai? - Unnskyld?
Bjørnebærene.
Å. Ja.
- Du har ikke noe mot at jeg plukker dem? - Nei. Slett ikke. Bor du her?
Ja, lenger ned i veien. Jeg heter Cassie. Cassie Konrad.
John Davies.
- Hyggelig å treffe deg. - Deg også.
Hvis du vil låne en sukker noen gang... bare bank på døren.
Kanskje jeg gjør det. Takk.
Hallo?
Mord
- Å, hei. - Har du noe sukker?
Ja. Kom inn.
Ja, det er litt av et sted.
Jeg sjekket detaljene før.
Rett før du kom. Det må være 600 år gammelt eller noe.
- Hvor lenge blir du? - Jeg har bestilt åtte uker.
Kjenner du den gamle damen som bor ovenpå?
- Fins det en gammel dame ovenpå? - Ja, i tredje etasje.
Det var rart.
Har du aldri hørt at en gammel kvinne bor her?
- Jeg trodde det var et feriehus nå. - Jeg også.
Men tydeligvis fins det en permanent leieboer i tredje etasje.
- Har du snakket med henne? - Nei. Døren er låst. Hun går ikke ut.
- Og hun får aldri besøk. - Det var sørgelig.
- Ja. Lite skummelt, ærlig talt. - Din feiging.
Jeg burde vel bli modigere.
Dette store huset er vel litt nifst om man er alene.
Hvorfor tok du ikke med en venn, eller kjæreste?
Jeg har ingen kjæreste og selvvalgt isolering følger vel med territoriet.
- Hvilket territorium? - Jeg er forfatter.
Jaså?
Jeg sier at jeg er forfatter, men jeg kjemper for å sette sammen en setning.
- Har du fått skrivekrampe? - Det føles som om jeg har truffet veggen.
Derfor jeg leide dette, trodde at fred og ro skulle hjelpe.
- Men det har ikke hjulpet så langt. - Du har vært her fem minutter.
- Gi det en sjanse. - Sant.
Men tålmodighet er ikke min sterke side.
- Så du vil vel ha det sukkeret? - Unnskyld?
- Sukkeret du kom for å låne? - Ja visst. Ja.
Vi ses vel igjen da?
- Hva med i kveld? - Vil du ha en pubtur?
Puber er ikke riktig min greie, ærlig talt. Jeg er ganske kjedelig.
Ikke min greie heller. Jeg er vel også kjedelig.
Kan du ikke bare komme hit? Vi kan være kjedelige sammen.
- Jeg kan kanskje lage mat. - Så du lager mat?
Nei.
Men jeg er ikke så dårlig til å bestille takeaway.
- Ja, det hadde vært hyggelig. - Toppen. Hva med kl 20?
- Ålreit, vi ses da. - Ses da.
Jeg tenkte bare på barndommen.
Den er en lekeplass for de slemme.
- Så... fortell litt om deg selv. - Som hva da?
Jeg vet ikke.
- Hva slags musikk liker du? - For en sjokkerende anstrengelse.
Litt rusten, litt rusten. Fortell om barndommen din da.
Nå høres du ut som en psykiater.
- Jeg ble oppdratt katolsk. - Var du opprørsk?
- Nei, jeg var en bra jente. - Det viket nesten overbevisende.
- Det var jeg. - Redd for skjærsilden?
- Nei, redd for foreldrene mine. - Heller skjærsilden enn de to.
- Veldig strenge, altså. - Ja.
- Hvordan var det med deg da? - Hva med meg?
- Var foreldrene dine strenge? - Nei, slett ikke.
De dyttet meg i rett retning. Ga meg plass til å finne min egen vei.
- Det er kult. - Ja, det var de.
Det er galt. Foreldrene mine var sammen i 40 år før de gikk bort.
De gjorde alt sammen. Som siamesiske tvillinger.
De til og med døde samme uke.
- Skremmer det deg? - Å dø?
Nei. Tanken på å være sammen med noen så lenge.
Nei. Nei, det tror jeg ikke. Foreldrene mine var sammen i årtier.
De gikk gjennom mye skitt sammen og kom ut på andre siden, fremdeles forelsket.
Jeg vil vel finne et forhold med den slags engasjement.
Kult.
Men jeg har ikke vært særlig heldig med kvinner, ærlig talt.
Jeg husker da jeg og min siste kjæreste gjorde slutt.
Blant det siste som ble sagt var: "Det er ingens feil."
Men det er en av de største løgner folk sier til seg selv.
Det er alltid noens feil. Og i dette tilfellet var feilen min.
Men man lærer.
Jeg vet hvilke feil jeg gjorde.
Og jeg vil ikke gjøre dem igjen, hvis du skjønner?
Ja, jeg vet akkurat hva du mener.
- Så, hva ser du etter hos en kvinne? - Godt spørsmål.
Jeg vet ikke.
Kanskje en...
En jeg kan prate med i en fullpakket restaurant eller bar...
...og jeg ser opp og innser at vi har pratet i timevis. Stedet er tomt.
Vi har ikke merket det for vi er alene i verden når vi er sammen.
- Gud, det virker dustete. - Nei, det gjør det slett ikke.
Jeg sier alltid at det ikke handler om materielle ting-
- eller hvem som ser godt ut ved siden av deg på en fest.
Det handler om hva som er her inne.
Ja, det er så sant.
Så veldig sant.
- Vil du bli i kveld? - Ikke i kveld.
- Du må være et sted? - Nei.
Jeg vil ikke ødelegge kvelden ved å kaste meg inn i noe.
Jeg forstår.
Jeg... vi ses snart.
Vi ses snart. God natt.
Funnet
Hei.
- Kom inn. Vil du ha kaffe? - Jeg vet ikke. Jeg bare...
- Jeg føler meg veldig flau. - Hvorfor?
Det som skjedde mellom oss.
Jeg pleier ikke kysse noen jeg nettopp har møtt. Lurer på hva du tenker om meg.
- Hva mener du? - Du syns at jeg er en tøyte.
Det syns jeg slett ikke.
Jeg syns vi hadde en fin kveld, vi bare pratet. Sjeldent nå til dags.
Jeg håper du mener det. Du må ikke tro at jeg er en bimbo.
Jeg følte at vi hadde en forbindelse og jeg fulgte med.
Jeg vil ikke at du skal tro at jeg er noen frigid uskyld heller.
- Hva er så morsomt? - Du.
Du har visst ingen løgn i deg?
Du bare legger ut dine bekymringer på det søteste, mest sanne vis.
Det var det jeg likte hos deg sist og det jeg liker akkurat nå.
Min gale sårbarhet får deg ikke til å ville løpe?
- Nei. Jeg har begynt å skrive igjen. - Det er toppen.
Ja, og jeg tror ikke at det er en tilfeldighet.
- Hva mener du? - Du har vekket noe i meg, Cas.
Noe jeg trodde jeg hadde mistet for lenge siden.
Og nå? Vil du komme inn?
Jeg kan ikke nå. Men hva gjør du i morgen?
Jeg er her. Du kan komme når som helst.
Ja, ok.
- Da ses vi i morgen. - Ok.
- Hei, Cas. - Ja?
Her om kvelden... jeg var urolig for at det bare var for en kveld.
- Det var det ikke for meg. - Ikke for meg heller.
Vi ses i morgen.
Agnes? Hallo?
Det er John Davies. Jeg bor nedenunder.
Vi må virkelig prate.
Agnes?
Hva har skjedd med deg, dukken?
Stakkars liten.
Vet du, jeg tror at damen ovenpå forlater rommet sitt.
- Hvorfor tror du det? - Platespilleren starter hver natt.
Og en masse ting flyttes omkring i huset.
- Det skremmer deg? - Ja. Lite grann.
- Du burde kanskje ringe eieren. - Ja, og jeg har hatt livlige drømmer.
Som hva da?
Det var en der jeg druknet.
Og en annen skremmende en der jeg fikk tennene slått ut.
Høres som typiske angstdrømmer.
Hva er du engstelig for? Er det bare kvinnen over, eller...?
Det er vel rart nok? Men jeg var ganske urolig likevel.
Det var derfor jeg kom hit. London holdt på å knekke meg.
For mange folk. For mye bråk, du vet?
Hvorfor valgte du dette området?
Jeg pleide å komme ofte da jeg var barn.
Et av de fine minnene jeg har av foreldrene mine.
De hentet meg på skolen hver fredag og vi kjørte til Saundersfoot.
- Det er herlig der nede. - Ja.
Jeg husker at vi pleide å spise på restauranten lengst fram.
Den med strandutsikt. Så gikk jeg til spillehallene.
Fantastiske minner.
- Lyder herlig. - Ja. Ja, det var det virkelig.
Jeg dro til London for å arbeide.
Men sant å si, Cas, så lengter jeg ikke tilbake dit.
Du kom i det minste til London.
Jeg tenkte på å flytte til Cardiff, eller London, men gjorde det ikke.
- Hva hindret deg? - Jeg er en typisk småbyjente.
Jeg drømte om lysene i storbyen, men kunne ikke få det å skje.
Men jeg er ikke bitter.
Iblant tenker jeg at du havner der det er meningen at du skal havne.
Du kan være hva du vil, Cas.
Du trenger ikke dra noe sted for å oppnå det. Du kan få det til å skje her.
Du trenger heller ikke arbeide for noen.
Du kan gjøre det selv. Du må bare tro på det.
Jeg lager en del av mine egne smykker. Håpte jeg kunne leve av det en dag.
- Det burde du. - Men det er vel ikke så enkelt?
Jeg har et kreativt sinn, men ikke for forretninger.
Kanskje jeg kan hjelpe deg. Jeg produserte en del av filmene mine.
Jeg kan kanskje hjelpe deg å få sans for forretninger?
- Hvorfor skulle du ville gjøre det? - Fordi, frøken Conrad...
...du har inspirert meg.
Jeg vil gjengjelde tjenesten, Det hadde vært toppen.
- Så skrivingen går bra? - Ja. Ja, det gjør den virkelig.
Jeg kom for å skrive et manus som betyr noe for meg. Personlig.
Og jeg er på gang. Jeg er på gang.
Jeg antar at jo mer jeg slipper meg løs, desto friere blir tankene mine.
Se det slik da. Det kan være skummelt å bo med en fremmed kvinne ovenpå, -
- men det blir bra materiale til skrekkfilmene.
Sant. Jeg burde åpne butikk, og du burde være forfatteren.
- Og hva skulle jeg skrive om? - Jeg vet ikke.
Hallo, Agnes?
Mord
Hallo?
Hva er det som skjer? Hallo?
Det lyder sprøtt, hva?
- Sier du at det skjedde, tror jeg deg. - Gjør du det?
Det er mye i denne verden vi ikke forstår.
Jeg prøver å ha et åpent sinn for alt. Hva skal du gjøre?
Jeg vil absolutt snakke med husvertinnen.
Kanskje hun kan bringe klarhet i det?
Vil hun virkelig innrømme at noe underlig hender?
Selv om hun visste. Hun vil nok ikke at sånt kommer ut.
- Ingen vil noensinne leie stedet igjen. - Sant.
Og jeg vil virkelig snakke med det jævla mysteriet der oppe.
Hvis du tror at det er noe paranormalt, kan du la en prest velsigne stedet.
- Katolikken i deg snakker. - Frafallen katolikk.
Jeg er mer interessert i å finne svar, Cas, enn å rense stedet.
Et Ouijabrett, da?
Et Ouijabrett?
Det hadde definitivt vært siste utvei.
Vil du at jeg skal bli hos deg i natt?
Hvor bra det enn lyder...
Nei, det er nok best at jeg utnytter min kreative flyt mens den fins.
Jeg vet ikke. Jeg holder visst på å miste forstanden.
Du er ikke gal.
En del av meg lurer. Lar jeg fantasien ta overhånd her?
Jeg blander kanskje virkelighet og fantasi.
Du må ikke stille spørsmål ved deg selv, John. Stol alltid på instinktet ditt.
Stol på hjertet ditt.
Du har en beroligende innflytelse på meg, Cas, vet du det?
Jeg prøver.
- Hallo? - Hei.
Fru Connelly? Det er John Davies, fra huset i Oakridge.
- Hei! Hvordan går det der? - Jo, jeg har et par spørsmål.
- De lyder kanskje litt underlige. - Ok, jeg er nysgjerrig.
Det gjelder huset. Jeg lurer på om tidligere leietakere har nevnt...
...uvanlige hendelser?
- Som hva da? - Overnaturlige hendelser.
Nei. Leter du etter filmmateriale, herr Davies?
Nei, slett ikke. Det har hendt uvanlige ting i huset-
- som jeg har vanskelig for å finne en naturlig forklaring på.
Kan du være mer konkret?
Platespilleren starter ofte av seg selv om natten.
Og ting i huset flyttes.
Og da jeg dusjet, dukket det opp skrift på speilet-
- rett før døren slo igjen og låste meg inne.
Det var litt av en historie. Dere forfattere har herlig fantasi.
Nei, nei. Jeg prøver å finne ut hva som hender, jeg trodde kanskje...
...at det hadde noe å gjøre med stedets historie.
Har du hørt om noen episoder gjennom årene?
Naturligvis ikke. Ingenting jeg vet om.
Denne kvinnen på ovenpå, Agnes? Er det noe du kan fortelle om henne?
Jeg kan ikke gi ut personlig informasjon. Det forstår du sikkert.
Du ville nok ikke like om jeg spredde personlig informasjon om deg.
- Beklager å bry deg, fru Connelly. - Kan jeg gjøre noe annet, herr Davies?
- I så fall vet du hvor du finner meg. - Ja, det er bra...
Hallo?
Det gikk jo bra.
Hallo, herr Ouijabrett.
Ok.
Faen ta.
Åndeveivisere, lysets skytsengler.
Jeg ber dere besvare spørsmålet mitt.
Dette er så jævla dumt.
Helvete. Helvete. Det virker.
Maleriet under trappen...
...har det noen betydning?
Død.
Hvem døde her?
Hvem døde?
Var det en ulykke?
Nei.
Platespilleren. Hvem skrur på platespilleren?
Pleide noen som bodde her å høre på platespilleren?
Ja
Vær så snill...
Hvem pleide å høre på platespilleren?
Agnes.
Pleide å Agnes skru den på?
Nei.
Hvem skrur den på?
Kom an, vær så snill. Si hvem som skrur den på?
Denne dukken...
Tilhørte den et barn som døde her?
Nei
Hvem tilhørte dukken?
Morderen.
Agnes.
Er Agnes morderen?
Hold opp.
Hold opp!
Hold opp! Hold opp!
Jeg har fått nok av denne dritten! Vær så snill!
Agnes?
Agnes, hører du på meg?
Du har gjort nok nå.
Jeg visste at du ville komme til meg til slutt. Du er ikke den eneste.
Hva?
De falne englene.
De vil ta meg til helvete for det jeg har gjort.
- Hva har du gjort, Agnes? - Jeg har syndet.
- Vi har alle syndet. - Ikke som jeg.
Jeg har syndet på verste mulige vis.
- Drap? - Så godt som.
Vær så snill og fortell.
Du har et vennlig ansikt.
For 20 år siden bodde jeg her med min mann William-
-og vår datter, Catherine.
Vi var en lykkelig familie.
Så ble William syk en dag.
Veldig syk.
Jeg pleiet ham i mange måneder.
Jeg forble sterk for hans skyld. Men jeg var livredd for å bli enke.
Jeg ba om at Gud skulle lege mannen min. Men Gud hørte ikke.
Dette stedet ble aldri det samme etter at William døde.
Catherine var helt knust.
Først var hun på rommet sitt hele dagen og lekte med porselensdukken sin.
Hun ble et problembarn.
Hun hadde problemer på skolen. Hun begynte til og med å angripe meg.
Iblant når en person man elsker dør...
...fører det folk nærmere hverandre.
I vårt tilfelle splittet det oss.
Da Catherine var tidlig i tjueårsalderen-
- hengte hun med en jente fra samme gate.
Hun var en så søt jente. Smilte alltid.
Og Catherine og hun begynte å krangle om en gutt.
Jeg satt i stuen og hørte på yndlingssangen min.
Da jeg satt der hørte jeg opprørte stemmer ovenfra.
De var høyere enn musikken.
Da jeg løp ut av rommet for å se hva som skjedde, -
- så jeg Catherine dytte jenta ned trappen.
Hun brakk nakken og døde.
Umiddelbart.
- Det var vel ingen ulykke? - Nei.
Jeg så Catherines ansikt. Det var ikke min datters ansikt.
Det var ondskapens ansikt. Catherine ville drepe den unge jenta.
- Ringte du politiet? - Datteren min var så ung.
Hun hadde hele livet foran seg.
Jeg måtte tenke på ting.
Jeg bestemte meg for ikke å blande inn politiet.
Hvorfor i helvete ikke?
Jeg syntes ikke at to unge jenter skulle miste livet samme kveld.
Hvis jeg hadde rapportert en ulykke til politiet, -
- hadde de oppdaget sannheten. Jeg kunne ikke ta den sjansen.
Jeg visste at datteren min var en god person innerst inne.
Hun begikk en feil.
Og slapp inn ondskapen.
Satan er et slu vesen-
- og kan påvirke hvem som helst av oss i et svakt øyeblikk.
Fortell, hva skjedde så?
Jeg la liket i et skap i kjelleren.
Jeg forseglet rommet. Tapetserte over døren.
Ingen kan ane at det fins et rom der.
Men den døde jenta, hadde hun ingen familie som lette etter henne?
Hun var enebarn og hadde rømt hjemmefra.
Hadde ikke snakket med foreldrene på evigheter.
Og da hun siden traff Catherine, var de begge døde.
Ingen ville lete etter henne.
Jenta som døde, hun spøker vel her?
Hun er ikke den eneste. De falne englene leter etter meg.
De leter alltid.
Hvem er de falne englene, Agnes?
I Bibelen, Guds engler, og Satans engler.
Satan og hans falne engler ble kastet ut av himmelen-
-og de har fritt fram på jorden-
-til å føre synderne til helvete.
Etter mordet gjorde de meg blind.
Nå ligger de og venter på meg.
Venter på at hemmeligheten min kommer ut. Derfor er jeg innelåst her.
Jeg ber til Gud hver dag om at han skal beskytte meg.
Men Gud redder ikke engang de av englene hans som har syndet.
Så hvilket håp har jeg?
Hvor er datteren din nå, Agnes?
Jeg har lettet meg selv, men jeg er fremdeles moren hennes.
Jeg skal fortsette å beskytte henne.
Denne jenta som døde. Hva het hun, Agnes?
Hun het... Cassie.
Cassie Konrad.
- Det må være en misforståelse. - Ingen feil. Jeg så henne dø.
Med mine egne øyne.
Herregud!
Det fins ingen Gud her lenger. Dette huset er fullt av ondskap.
Du burde dra! Dra nå!
Hva med deg, Agnes?
Jeg må akseptere... min skjebne.
Har de falne englene kommet til meg?
Jeg er klar.
Det er meg, mor.
- Catherine? - Ja.
Jeg er lei for det, vennen min.
Jeg var nødt til å fortelle ham det. Jeg kan ikke leve med det lenger.
Det er i orden.
Kom nå. Du burde legge deg. Det er sent.
Er du sint på meg?
Ikke vær tåpelig.
Jeg visste at noen finne det ut før eller senere. Det var et tidsspørsmål.
Jeg er så lei for det, min kjære.
Jeg har tilbrakt hele livet med å beskytte deg.
Men nå roper de falne englene på meg.
Jeg kan ikke ta det med i graven, da redder ikke Gud sjelen min.
Ikke tenk på det nå, mor. Hvil deg bare. Du fortjener det.
Hva pokker gjør du?
Faen!
Jeg vet hva moren min fortalte deg.
Din tispe! Din jævla tispe! Du skal faen meg dø! Dø!
Din jævla hurpe!
Dø!
Jævla...
Så nå vet du...
- Hvorfor sa du ikke noe? - Jeg kunne ikke.
Jeg ville ikke miste deg.
Hvorfor fortalte du ikke om Agnes og datteren hennes?
Jeg var redd for at de falne englene skulle hente meg også.
Vet du...
Jeg elsker deg.
Jeg elsker deg også.
Men når du elsker noen, må du slippe dem fri.
- Vær så snill, ikke gå. - Jeg må.
Siste Huset På Kirkegårdsveien Skrevet av John Davies
- Herr Jones? - Ja.
- Du fant fram? - Ingen problemer.
Bra. Jeg hadde tenkt å vise deg huset og sørge for at du kommer i orden.
.:: Først på www.hounddawgs.org ::.
Tekst, Per Olav Wiborg-Maurstad www.ordiovision.com